Olga | Дата: Четвер, 2016-11-10, 4:15 PM | Повідомлення # 1 |
![Olga](/avatar/47/5613-754811.jpg) Сержант
Група: Пользователи
Повідомлень: 21
Статус: Offline
| ![](http://hipics.ru/images/2016/11/10/POCTAROLEGf0375.jpg)
Олег Почтар
Народився 15 червня 1986 року в селі Качурівка. В 1992 році пішов до першого класу Качурівської середньої школи, після закінчення якої вступив до Одеського Державного педагогічного університету. Одержав вищу освіту. Спеціальність-психологія. Перші вірші почав писати ще в ранньому дитинстві. Вірші були про рідне село, природу та дитинство. Зараз проживає в місті Одеса. В кінці 2009 року заснував художньо-літературний гурток. Видав до друку літературні збірки: «Напружуючи серце», «Джерело талантів», «Духовні острови», «Не боли, моя душа», «Дом для мечтателя".
* * * Хорошо, когда люди умеют стесняться, Когда скромно и робко глядят тебе вслед, Хорошо, что умеют они улыбаться, Могут дать на вопрос долгожданный ответ. Хорошо, когда чья-то смешная улыбка Силы даст полюбить и принять целый мир, И понять, что любая, любая ошибка – Лишь ступень в неизвестную ширь. Хорошо, когда кто-то влюбляется крепко И живет этим чувством, как будто во сне. Хорошо, что вокруг все порою так зыбко, А порою – подобно цветущей весне. Хорошо, когда люди прощают друг друга, И способны о ком-то поплакать в тиши, Хорошо, когда можно положиться на друга, Доверяя все искреннее, от души. * * * Пробач мені за все, прошу, Що так ні в чому й не міняюсь, Все те, що мав, я ще скажу, Бо від життя не відрікаюсь. Пробач мені мою печаль, Пробач, що не багатослівний, Що я, мабуть, не ідеал, А навпаки – тягар постійний. Пробач, що інколи мовчав, А треба було б говорити, Пробач, що погляд пропускав Твоїх очей, що кличуть жити. Що часто я не помічав Твої надії, сподівання, Не думав навіть, не гадав, Що тільки ти – моє кохання.
* * * І кожним покликом душі, І поглядом, і словом серця Життя нашіптує мені: «Радій, то й доля посміхнеться. І пробачай усе, як є, І не жалій про те, що було, Усе, що маєш, то твоє, А що не маєш – не минуло. Усе завжди в твоїх руках, Якщо насмілився – не бійся, І досить жити лиш у снах, Розкрийся і мені довірся!» * * * И боясь чего-то столько лет, По судьбе шагаешь насторожено, Для тебя горит лишь красный свет, И опять все на потом отложено. Словно что-то держит изнутри, Ты стараешься, но все же не осмелишься Дотянуться до своей зари, Но ты веришь, веришь и надеешься.
|
|
| |